Sulfur de gal·li(III)
![]() | |
Substància química | tipus d'entitat química ![]() |
---|---|
Massa molecular | 233,7673602 Da ![]() |
Estructura química | |
Fórmula química | Ga₂S₃ ![]() |
SMILES canònic | |
Identificador InChI | Model 3D ![]() |
Propietat | |
Punt de fusió | 1.125 °C ![]() |
El sulfur de gal·li(III), de fórmula Ga₂S₃, és un compost químic de sofre i gal·li emprat en electrònica i fotònica per les seves propietats semiconductores.
Estructura
[modifica]El sulfur de gal·li(III) es presenta en quatre formes: l'α (hexagonal), l'α' (monoclínica), la β(hexagonal) i la γ (cúbica). La forma alfa és groga. Totes tenen cristalls amb l'estructura de la blenda de zinc on els cations gal·li(3+) ocupen posicions tetragonals.[1][2][3] Les formes alfa i beta tenen les mateixes estructures que els sulfurs d'alumini.[4]
Propietats
[modifica]Ga₂S₃ es desproporciona a altes temperatures formant un sulfur no estequiomètric: Ga₄Sx (4.8 < x < 5.2)[4] Ga₂S₃ es dissol en àcids i es descompon en atmosfera de sulfur d'hidrogen.[2]
Preparació
[modifica]El Ga₂S₃ fou preparat per primera vegada el 1930 per A. Brukl i G. Ortner, de la Universitat de Viena, per reacció directa dels elements a alta temperatura i per W.C. Johnson i B. Warren escalfant gal·li en un corrent de sulfur d'hidrogen a 950 °C.[5]
També pot preparar-se per reacció del clorur de gal·li(III) i sulfur de sodi.[4]
El mètode d'obtenció determina la forma obtinguda. Així la reacció d'hidròxid de gal·li(III) amb sulfur d'hidrogen a diferents temperatures dona lloc a tres formes diferents: l'α a 1020 K, la β a 820 K i la γ a uns 873 K [6]
Referències
[modifica]- ↑ Pardo, M.P.; Guittard, M.; Chilouet, A.; Tomas, A. «Diagramme de phases gallium-soufre et études structurales des phases solides». Journal of Solid State Chemistry, 102, 2, 1993, pàg. 423–433. DOI: 10.1006/jssc.1993.1054. ISSN: 0022-4596.
- ↑ 2,0 2,1 The Chemistry of Aluminium, Gallium, Indium and Thallium, Anthony John Downs, 1993, ISBN 075140103X, ISBN 978-0751401035
- ↑ Peter Atkins; T.L. Overton; J.P. Rourke; M.T. Weller; F.A. Armstrong Inorganic Chemistry. Fifth. Nova York: W. H. Freeman and Company, 2010, p. 346. ISBN 978-1429218207.
- ↑ 4,0 4,1 4,2 Barron, Andrew R.; MacInnes, Andrew N. «Gallium: Inorganic chemistry». A: Encyclopedia of Inorganic Chemistry. John Wiley and Sons, 1994, p. 100–110. ISBN 0-471-93620-0.
- ↑ Meyer, R.J.. «Gallium». A: Gmelin Handbook of Inorganic and Organometallic Chemistry (en alemany). 8ena. Springer-Verlag, 2013, p. 88. ISBN 9783662118122.
- ↑ Semiconductors: Data Handbook 3d Ed., Otfried Madelung, Springer, 2004, ISBN 978-3540404880